Endast en varelse har ristat ett liv för sig själv i varje livsmiljö på jorden.
Den varelsen är vi.
Över hela världen använder vi ännu vår fyndighet för att överleva i vildmarken-
-långt från städernas ljus, ansikte mot ansikte med den råa naturen.
Det här är "Human Planet."
Text: SSG - SweSUB Group © Aquarius www.SweSUB.nu
Synk: Incubator
På toppen av vår planet ligger en av de mest avlägsna platserna på jorden.
Arktis.
Vintertid är området fruset och mörkt i flera månader.
Det finns inga träd och det finns inga växter att äta.
Vi människor skapades inte för att tåla ett sånt här fientligt landskap.
Och ändå bor det fyra miljoner människor här.
Deras överlevnad är beroende av kunskapen om den här ovänligaste miljön på jorden.
ARKTIS LIVET I KYLAN
Början på ett nytt arktisk år.
Efter månader av mörker återvänder solen äntligen till denna frusna mark.
För inuiterna i Saattut på Grönland-
-markerar solens återkomst början på deras jaktsäsong.
Nu när de har tillräckligt med dagsljus öppnas en värld av möjligheter.
De kan påbörja expeditioner långt från staden.
De tar sig över de tusentals kilometer av havsis som leder till jaktmarkerna.
Tack, den kommer att behövas.
Idag måste Amos Jensen och hans son Karl-Frederik mata sina hundar.
Deras hundar är oumbärliga eftersom hundspann är deras enda transportmedel.
Hundarna är väldigt viktiga. En jägares överlevnad beror på välgödda hundar.
Eftersom jaktresan kan ta tid behöver de några bekvämligheter från hemmet...
...eller till och med självaste hemmet.
För att hitta den näringsrikaste hundmaten måste de-
-resa många kilometer över havsisen.
Vad de är ute efter är ett riktigt arktiskt havsmonster, en Håkäring.
För att klara av deras vikt behöver isen bara vara fem centimeter tjock.
Den här isen är nästan en meter tjock och den skulle klara av en jumbojet.
Amos vet att hajarna tycker om valkött.
Och han vet också att de lever i de djupaste vattnen.
Nu måste både männen och hundarna vänta på att nåt ska ta betet.
De stackars hundarna behöver mat.
Jag hoppas verkligen att vi får nåt imorgon.
När temperaturen sjunker till -35 grader håller hundarnas tjocka päls dem varma.
Men utan sin hydda skulle Amos och Karl-Frederik frysa ihjäl.
Det är dags att kolla om hundarna får nån mat idag.
Vi har fångat nåt!
Av vibrationerna han känner på linan vet han att de har fått nåt.
Den är stor!
Men han vet inte om det är en haj förrän de drar upp den.
Den är så djupt nere att de måste dra fiskelinan flera hundra meter.
De drar sitt byte svindlande 800 meter-
-nästan dubbla höjden av Empire State Building.
Oj, den är tung!
Låt mig se.
Den är STOR!
De har fångat Håkäringen som de hade hoppats på.
Jag har aldrig sett en så stor haj!
Se på fenorna!
Vilken haj!
Den grönländska hajen är den enda inhemska arktiska hajen.
Den är ett av de största rovdjuren i de här haven.
Forskare har hittat vildrenar och till och med isbjörnar i deras magar.
Inte ens fenan kommer igenom hålet!
Hajen har av misstag svept linan runt sin fiskstjärt.
Det är inget vanligt sätt att fånga en haj på, men ett byte är ett byte.
- Den kommer inte igenom hålet. - Nej, vi måste göra det större.
Försiktigt, tänderna är vassa.
De kan inte lyfta hajen själva så de tar hjälp av hundarna.
Hajen är fyra meter lång, väger över ett halvt ton-
-och är den största de nånsin fångat.
Men den kommer bara att föda deras 20 hundar i två veckor.
För dem är det viktigt att ha välnärda hundar för att kunna jaga och fiska.
Jag kan inte föreställa mig att inte träffa hundarna varje dag.
De är så viktiga för mig.
De är mitt arv till mina barn.
Här i Arktis är bandet mellan människa och hund jätteviktigt.
Det är osannolikt att vi skulle ha bosatt oss här utan våra bästa vänner.
Medans året går ökar även kampen för överlevnad.
Även om det är mars domineras Norra ishavet fortfarande av isen.
Ett område som är fyra gånger större än USA är fruset.
Isen förenar Europa med Ryssland, och Ryssland med Nordamerika.
Och här i kanadensiska Arktis-
-har människor en unik insikt i vad som ligger under isen.
I Kangiqsualujjuaq, nordöstra Kanada, övervakar Lukasi Nappaaluk tidvattnet.
I morgon kommer vårdagjämningen att skapa årets mest extrema tidvatten-
-och en spektakulär möjlighet för en måltid.
I inuiternas land växer ingenting. Vi kan inte odla nåt.
Men vi inuiter vet en sak...
Nipfloden öppnar upp en dörr till en trädgård av skaldjur strax under isen.
Man behöver bara veta var den finns.
Lukasi och hans vänner föredrar snöskotrar istället för hundspann.
Och de bryr sig inte om att ta med tak över huvudet heller.
Allt de behöver för att skydda sig ligger rätt under deras fötter.
De äldre sa: "Se till att du kan bygga en igloo...
...för om du är ute och jagar och inte kan det så kommer du att frysa ihjäl."
Även om det är -45 grader utomhus-
-kan kroppsvärmen värma upp en igloo till +16, det är 60 grader varmare.
Den yngre generationen har glömt hur man gör det här-
-men jag hoppas att den här kunskapen kommer tillbaka.
Medans de har det bekvämt inuti igloon måste Lukasi och hans vänner nu vänta.
Innan de kan jaga måste nåt extraordinärt ske.
Under havsisen går tidvattnet ut...
...och ut.
Den flytande isen sjunker svindlande 12 meter-
-blottar havsbottnen och förhoppningsvis belöningen de är ute efter.
Lukasi och hans vänner försöker komma under isen så snabbt som möjligt.
De har bara en halvtimme på sig innan tidvattnet kommer tillbaka in.
Den mest skrämmande saken vi gör är att gå under isen.
Världen under deras fötter är instabil.
Isblocken stöttas inte längre av vatten och kan kollapsa när som helst.
Det här är den enda platsen på jorden där tidvattnet är extremt nog för att-
-människor ska våga gå under den.
Och i en kammare som nyss var under vattnet hittar de vad de letade efter.
Musslor.
Allt de kunde hoppas på.
Nu har de bara några minuter på sig att samla så mycket de orkar bära.
Det återvändande tidvattnet är en ohejdbar kraft.
Vi alla känner till historier om musselplockare som inte hann ut i tid.
Om man inte kommer ut dör man.
När havet flyter tillbaka lyfts de enorma isblocken över deras huvuden.
Vattnet kommer tillbaka! Vi går!
Medans de flyr förflyttas isen runtom dem.
Havet återtar sin hemliga trädgård.
Lukasi kan bara plocka musslor de få dagar då det är extremt tidvatten.
De här musslorna är fantastiska!
Musslor är en så viktig vinterföda för oss.
Musslor är ett utsökt sätt att avsluta en diet som under vintern mestadels-
-bestått utav sälkött och fisk.
Men sommaren är på väg och allt kommer att förändras.
I juni värmer solen äntligen temperaturen till över noll.
Havsisen börjar smälta.
Och när den bryts sönder utlöser den en årlig sommarflytt.
Djur som har tillbringat vintern långt ut till havs följer den smältande isen-
-in i vikar och fjordar.
För arktiska jägare skapar det här en unik möjlighet.
Mamarut Kristiansen och hans bröder Mikele och Gedion-
-är Thule-inuiter från norra Grönland.
De skyndar sig för att hålla den viktigaste tiden i jaktkalender.
De måste vara punktliga.
Om bara några veckor kommer isen de reser på att smälta bort.
Målet är den mest värdefulla maten i Arktis.
Narval.
De här legendariska valarna letar efter en väg in i viken.
Det här är en mytisk varelse...
...men det är också en källa till den mest sällsynta vitaminen i Arktis.
C-vitamin.
I ett landskap med så få ätbara frukter eller växter har de inga alternativ.
Där är de!
De vill inte komma nära iskanten.
Att hitta en narval är svårt nog.
Till och med forskare som studerar dem ser dem sällan.
Men om Mikele ska kunna fånga en måste de simma mycket närmare än så.
Jag kan inte se dem längre.
De kommer tillbaka.
Det kan dröja veckor innan de tre bröderna ser narval igen.
Men de måste vara uppmärksamma och det finns mycket att förbereda.
I den här regionen får jägare bara använda traditionella metoder.
Det innebär att färdas i kajak som inuiterna uppfann för tusentals år sen-
-och använda avatak, en boj tillverkad av huden på en ringsäl.
- Berätta en godnattsaga. - Försov dig inte igen.
Och snarka inte så mycket!
Även om det är midnatt skiner solen fortfarande.
I juni cirkulerar solen bara runt himlen utan att gå under horisonten.
Jag ska lägga mig, så du får hålla utkik länge.
Så bekvämt...!
Det är viktigt att en av dem står vakt hela tiden.
Men Gedion söker inte bara efter narval.
Han bevakar isen.
Den börjar redan bli tunnare och brytas isär.
Om de inte är försiktiga kan de hamna på ett drivande smältande isblock.
På senare år har isen blivit ett riktigt problem för oss.
Den smälter så fort vilket gör det svårt att komma nära narvalen.
Men när de kommer...
...måste man vara redo.
Mamarut och Gedion vet att de inte får gripas av panik.
Narvalen är extremt skygg... så jägarna går försiktigt i vattnet.
Även minsta lilla misstag-
-som ett obekant plask med paddeln så märker de det med en gång.
De tre bröderna arbetar som ett team.
De ska bara ha en val.
Det är ett bakhåll.
Narvalen passerar 15 meter från Mikele...
...men alla tre väntar fortfarande.
Om han slår till för tidigt kommer hela flocken att dyka.
Han håller utkik efter eftersläntrare.
Speciellt i det slutliga närmandet måste Mikele vara tyst...
...och rakt bakom sitt byte.
Deras framgång gynnar hela samhället.
Narvalen ger mat åt deras familjer i veckor, om inte månader.
Våra förfäder lät inget gå till spillo. De tog hand om allt på djuret-
-och vi har ärvt den kunskapen.
Den värdefullaste delen på narvalen är huden. De kallar den för "muktuk."
Den är deras främsta källa till C-vitamin.
En bit hud innehåller nästan lika mycket C-vitamin som apelsiner.
- Det var gott. - Utan narvalen är det tveksamt att-
-inuiterna skulle överlevt i den här delen av Arktis.
Det är nu juli och solen vinner till slut sin kamp.
Havsisen smälter till ett öppet hav.
För att hitta mat vänder människan sin uppmärksamhet in mot land.
Siorapaluk på Grönland är den nordligaste inhemska kolonin på jorden.
Varje år betraktar Maassannguaq Oshima ett skådespel.
Miljontals små alkfåglar flyttar.
De kommer hit för att häcka på klipporna.
Och för rovdjur finns det ett läskande utbud av protein vinande över huvudena.
Om man kan nå dem.
För tusentals år sen kom Maassannguaqs förfäder på hur man gör-
-nät av senor och drivved.
Och de skapade samma gömställen som han använder idag.
Vi väntar hela året på de små alkorna.
De är den underbara smaken av sommar.
På en bra dag kan Maassannguaq fånga upp till 500 fåglar.
Men han kommer inte att äta dem nu.
Han gör som en annan jägare.
Fjällrävar stoppar ofta några fåglar under jorden så när det är magra tider-
-har de tillgång till mat.
Det är väldigt viktigt att vara förberedd inför den kommande hårda vintern.
Man behöver ett förråd med mat om man ska kunna överleva.
Fåglarna kan användas för att göra kiviak, en maträtt som man sparar-
-till sämre tider.
Receptet är tusentals år gamalt, och det ser ut så här:
Ta ett sälskinn.
Stoppa så många små alkor inuti som du bara kan.
Minst 500.
Sy ihop det.
Se till att du pressar ut all luft.
Sälfett stöter bort flugor, så var generös när du bestryker sömmarna.
Och slutligen, använd en stor sten så att inte mer luft kommer in.
Den är inte klar förrän om tre månader-
-men den frusna marken är ett naturligt kylskåp.
Till vintern har han och hans familj en viktig tillgång av mat.
Det är september nu.
Dagarna blir kortare och temperaturen minskar kraftigt.
De få växter som har lyckats att växa under den korta arktiska sommaren dör.
Det här är precis vad som händer på ön Arnöy i norra Norge.
3 000 renar har betat här hela sommaren.
Men nu måste de flytta-
-eftersom deras vinterföda, lavar, finns endast 450 kilometer bort.
Och för komma dit måste de korsa Arnöy-sundet.
Elle-Helene Siri har ansvaret att leda renarna över vattnet.
Vi tar bara de där.
Hon tillhör en familj av samiska renskötare.
Innan övergången hjälper Elle till-
-att dela upp rådjuren i mindre grupper så att de kan ge dem viktig medicin.
Det är ett farligt jobb.
Renar är vilda djur och deras horn är vassa som knivar.
Dagen då hon föddes fick Elle en del av den här hjorden.
Nu när hon är 20 år och nyutexaminerad från Norges ren-högskola-
-är det upp till henne att se till att alla överlever den farliga resan.
Det tar nästan en månad för renarna att ta sig till vinterbetesmarkerna.
Men idag är den tuffaste dagen eftersom renarna måste simma-
-två och en halv kilometer tvärs över kanalen.
De här kyliga arktiska vattnen är bara strax över noll grader varmt.
Även för vuxna renar är det en lång simtur.
Men för årets kalvar som aldrig har varit i vatten förut är det ett maraton.
Det mest förrädiska stadiet-
-i hela flytten är att simma över det här sundet.
Så många saker kan gå fel-
-speciellt för kalvarna.
Kom igen, simma.
När de unga kalvarna har kommit halvvägs är de utmattade.
För Elle är det ett spänt ögonblick...
...för om en kalv vänder och simmar tillbaka kan resten följa efter.
En gång fick 150 kalvar panik och simmade tillbaka.
Man kan inte ta ögonen ifrån dem.
En kalv har problem och plötsligt vänder hon tillbaka.
Elle måste stoppa henne annars kan hela flytten spåra ur.
Kom igen, simma.
Hon klarade det. Flytten fortskrider.
Efter en timmes jobbig simning når Elle och hennes renar fastlandet.
Det är en skön känsla att komma över, en stor börda har lyfts från mina axlar.
Jag är väldigt glad.
Det dröjer inte länge innan de betar-
-på laven som de behöver för att klara vintern.
Och det är inte bara djur som letar efter mat den här tiden på året.
På Grönland har Maassannguaq och hans far redan öppnat upp-
-förrådet av små alkor som de lagrade under sommaren.
Fåglarna har nu jäst och blivit en inuitisk delikatess som kallas kiviak.
Det är lätt att på aromen avgöra om din kiviak är klar.
Den ska sticka i näsborrarna.
Det är därför det är artigt att alltid servera kiviak utomhus.
Smaken ska påminna om en extremt intensiv gorgonzolaost.
Ingenting kastas. Allt är ätbart.
Med min nya tandprotes kan jag tugga på ben igen!
Inuiterna på norra Grönland älskar kiviak så mycket-
-att det serveras på födelsedagar och bröllop.
Och det är näringsrikt, fullt av vitaminer och mineraler som får-
-människorna att utstå vintermånaderna.
När september ger vika för oktober återvänder vintern till Arktis.
Havet fryser till is igen.
Ett av de första ställena som fryser till is ligger längs med Hudsons Bay-
-nära staden Churchill, Manitoba.
Varje år måste de 1 000 invånarna dela med sig av staden-
-med ett av de få rovdjur på jorden som aktivt jagar människor.
Från september till november passerar så många som 300 hungriga isbjörnar-
-Churchill på sin väg tillbaka för att jaga på havsisen.
Bob Windsor har ansvaret att skydda de boende. Han tillhör specialgruppen-
-"Polar Bear Alert team."
Isbjörnar är rovdjur, de dödar andra djur för att äta. Det är så de överlever.
Man måste ge dem lite mer respekt-
-eftersom du kan också vara en potentiell måltid för dem.
Det här är 1-9-0. En björn är på väg mot staden.
Till att börja med försöker Bob skrämma björnen tillbaka ut i vildmarken.
Men den här sammandrabbningen är inte nödvändigtvis över.
Desperata efter något att äta återkommer björnar ofta i skydd av mörkret...
...vilket är dåliga nyheter för Bob, eftersom ikväll, mer än nån annan kväll-
-fylls han med skräck.
Halloween är nog den jobbigaste natten på året eftersom mycket folk är ute då.
Risken för att något dåligt ska ske finns verkligen.
Samtidigt som firandet pågår-
-samlas människor vid Royal Legion inför veckans köttlotteri.
Vinsten är prima kanadensiskt nötkött.
- Nästa lott...nummer 440. - Ja!
Det här kan verka nonchalant, men invånarna vägrar att leva i rädsla.
Och isbjörnpatrullens skydd får dem att känna sig trygga.
Men björnar har skadat och dödat människor just här på huvudgatan-
-och Bob är medveten om riskerna.
Man hoppas och ber att inget dåligt kommer att ske.
Håll ögonen öppna...
...var uppmärksam och tänk alltid att det kan finnas en björn i närheten.
De går omkring. Man hör dem inte...
Vi brukar kalla dem för spöken, för de försvinner framför dig.
De är där och sen är de borta. Lite kusligt.
De är otroligt snabba och kvicka, och otroligt tysta.
Bus eller godis?
- Hej, grabbar! Hur är det? - Har du sett några björnar?
Nej, det var en i staden tidigare idag men ingen alls ikväll.
Ha det bra ikväll och se upp för isbjörnar också.
- Tack. - Glad Halloween!
Ikväll är de boende i Churchill säkra...
...men det var närmare än vad många av dem insåg.
Inuti den här björnfällan finns beviset. Barnen var inte de enda på gatorna igår.
Lockad in i buren med sälkött, den här hanen väger över ett halvt ton.
Björnen är nedsövd och kommer att flygas minst 60 kilometer utanför staden.
Förr transporterades i genomsnitt 75 björnar per år ut ur Churchill.
Men på sistone har antalet invaderande björnar halverats-
-eftersom i den här delen av Arktis minskar antalet isbjörnar.
Det lugnande medlet avtar så fort de har landat.
Det görs för att björnarna ska kunna skydda sig från andra björnar i området.
För Windsor innebär det att arbeta snabbt, innan björnen vaknar fullt ut.
En enda slag från en hane i den här storleken kan vara dödligt.
Det är en härlig känsla för här är den, man låter den gå.
Man kan inte låta bli att undra vart den går, hur den kommer att klara sig.
Det är mycket tillfredsställande att se en björn stiga upp och gå sin väg.
Önska dem lycka till och hoppas att de aldrig kommer tillbaka till staden.
Eftersom havet snabbt fryser till is dröjer det inte länge innan isbjörnen-
-kan ströva vida omkring på jakt efter mat.
Men för människorna börjar det bli mycket förrädiskare-
-eftersom solen överger dem.
Det är november i Ilulissat, Grönland-
-och solen stiger inte längre upp över horisonten.
De boende kommer inte att se dagsljus i ytterligare 54 dagar.
De försöker leva som vanligt. De jagar och fiskar fortfarande.
Vuxna går till jobbet.
Barnen går till skolan.
Men allt sker i mörker.
Allt eftersom de mörka dagarna går...
...längtar alla efter att solen ska återvända.
Äntligen, den 13 januari uppfylls deras önskan.
Hela samhället kommer ut för att fira den första soluppgången på det nya året.
Solen skiner på min själ idag-
-som har varit i mörker...
Med varje soluppgång värms Arktis upp.
Och möjligheterna som har gjort livet-
-möjligt kanske inte finns kvar de kommande åren.
Men människorna i Arktis föds som överlevare.
Om det finns nån som kan anpassa sig till förändringarna på horisonten...
...så är det dem.
För det arktiska teamet var jakten på narval hela tiden en utmaning.
Jakten sker under våren när havsisen är som mest skör och farlig.
Ingen kunde ha förutsett-
-hur mycket dramatik de skulle ställas inför på den här förrädiska platsen.
Första dagen, det erfarna teamet-
-inklusive kameramannen Doug Allan är upptagna med att lasta slädarna.
Det här är vad sex personer behöver för cirka två veckor på isen.
Det är en jävla massa saker, inte sant?
Vi har förmodligen cirka 400 kilo på sex personer.
Att säga att vi reser lätt är kanske en liten underdrift!
Med utrustningen och en person måste varje hundspann dra cirka 100 kilo-
-vilket är ganska mycket för tolv hundar.
Men det är vad hundarna föds upp till och de är i sin naturliga miljö.
De åkte 27 kilometer på havsis till öppet vatten.
Tre bröder, Mamarut, Gedion och Mikele leder teamet vid sökandet efter narval.
Efter bara några timmar stöter expeditionen på första tecknen på fara.
Man kan se rörelsen här. Vågorna från det öppna havet bryter upp den.
Och den här lilla sprickan, som man kan sätta fingret i-
-kommer om 15 minuter att vara så här bred.
Om en halvtimme är den för bred för att korsa.
Så man måste vara försiktig. Isen är i rörelse hela tiden.
Inuitjägarna beslutar att isen är för instabil-
-och expeditionen tvingas tillbaka till säkerhet på land.
Efter fem och en halv timme har vi kommit hela vägen över...inloppet.
Iskanten är fortfarande instabil så vi övernattar här och så får vi se imorgon.
Nästa morgon tar de sig över isflak till slädarna för att kolla läget.
Jag är glad att jägarna tog det beslutet för under natten har vi förlorat-
-tre eller fyra kilometer av istäcket som nu snabbt försvinner ditåt.
När vi kom till fjorden korsade vi faktiskt våra spår-
-och de försvann ut i vattnet, vilket var en ganska allvarsam tanke.
När de når kanten kan de inte tro på sin tur-
-när Mamarut snabbt får syn på några narvalar.
Vi har precis sett några narvalar längre ut längs med iskanten-
-så killarna gör i ordning kajakerna-
-för om de kommer nära ska de försöka jaga dem.
Doug är redo att fånga händelsen.
Men precis när Gedion är i position för att kasta harpunen dyker narvalen.
De väntar och hoppas på att valarna dyker upp igen.
Klockan är nu ett på morgonen. Vi har varit här i ungefär tolv timmar.
Narvalen har försvunnit, men jägarna... tror fortfarande att de kommer tillbaka.
Och vi väntar fortfarande och vi börjar bli mycket trötta.
Dagsljus dygnet runt smälter isen från ovan-
-och havets vågor pressar isen underifrån.
Det är inte säkraste stället att campa, men de måste vänta vid kanten-
-tills narvalen återkommer.
Dagarna blir till veckor och de måste förlänga sin filmning.
Vi har nästan varit här i tre veckor nu, och det här...det här är problemet...
...isen.
Och nånstans här under är narvalen. Det är verkligen frustrerande.
Därefter går vädret emot dem.
Det är bara den ena saken efter den andra, eller hur?
Jag ska berätta hur uttråkad jag är. Jag flyttade mitt tält i morse.
Det var det mest spännande på tre dagar. Och jag flyttade det två meter.
Men det gav mig tillfredsställelse för jag hade gjort nåt!
Medans dagarna går stiger temperaturen och isen blir tunnare-
-vilket ökar risken att något ska gå fel.
- Vågorna kommer närmare... - Vi kanske behöver flytta bakåt.
Hörde du det? Hörde du det? Lyssna, lyssna!
Det spricker rätt under oss just nu.
Man kan inte se det eftersom det ligger snö ovanpå.
Det är perfekta förutsättningar, perfekt ljus, allt är perfekt-
-och vad händer, vi får vågor.
Vågorna kan bryta sönder havsisen var som helst.
Det är inte goda nyheter. Vi måste ta oss till säkrare mark.
De normalt avslappnade inuiterna ökar takten-
-och teamet inser att situationen är allvarlig.
Vi måste sticka.
Det ser inte bra ut mellan oss och Qaanaaq.
En 90 meter bred öppning bildades de senaste 20-30 minuterna.
De är lämnade vind för våg på ett isflak.
Jag vet inte hur i helvete vi ska komma av den här nu!
De står inför en nödsituation och alla fokuserar på att överleva.
Stäng av den, tack.
Hela expeditionen flyter nu bort i en oroväckande fart.
13 personer, 54 hundar och sex slädar med utrustning måste föras i säkerhet.
Gedion paddlar ursinnigt över öppningen med en mycket fin spårlina-
-som de ska binda ett tjockare rep vid för att hala över slädarna-
-vilket är mycket smart, för de flyter - fantastiskt.
Tempot är väsentligt eftersom vinden blåser dem längre och längre från land.
Havstemperaturen här kan döda på några minuter.
Det lönar sig att inte gunga båten.
Få de viktiga sakerna ombord!
Killarna gjorde det bra. Imponerande.
Ingen panik. De visste vad de skulle göra.
Efter fyra timmar når utrustningen och teamet den andra sidan säkert.
Men de har fortfarande 54 vattenskygga hundar kvar.
Men de är fortfarande långt hemifrån och på is som bryter upp omkring dem.
Det är en kamp mot tiden, det är mer än 10 km innan de når säkerheten i byn.
Med hemmet inom synhåll gör en oerfaren hundspannförare ett allvarligt misstag.
En dold spricka har öppnats bara några meter från byn.
Hade den varit bredare så skulle släden sjunkit till botten med hundarna.
En hund sitter fast under släden, men mirakulöst är även den oskadd.
Doug och resten av teamet har sett problemet och tar en bättre väg hem.
Det tog ytterligare en vecka innan isen-
-var säker nog så att de kunde filma hela jaktsekvensen.
Den tagningen, mer än nån annan, betonar vikten av förtroendet-
-mellan filmteamet och de lokala inuiterna-
-på en plats där man vet att miljön är nyckeln till överlevnad.
Text: SSG - SweSUB Group © Aquarius www.SweSUB.nu
Synk: Incubator